Oletko kunnossa?
–Pidä tätä. –Minä ajan, kulta.
Pidä sitä vain.
Kuuntelin sitä.
No niin. Sano jotain.
–Tämä ei ole turvallista. –Hyvä. Jatka puhumista.
Mitä tahdot minun sanovan?
Puhu vain. Säädän tasot kuntoon.
Yksi, testi.
Ma me mi, mun Eminem.
Hyvä, jatka vain.
Tämä on...
Testi. Poikaystäväni on idiootti.
Lisää vain.
Jatkamme taas.
Ei tunnu turvalliselta ajaa näin vuoritiellä.
Hyvin se sujuu. Jatka vain.
Se on elämän kehto, sivistyksen keskus.
–Sen vuoksi on taisteltu ja jopa kuoltu. –Mikä se on?
Jotkut sanoisivat sen olevan maailman mahtavin asia.
Joten näyttäkää hieman rakkautta, naiset.
Raikkaat puhdistuspyyhkeet Summer's Eveltä. Ylistys V: lle.
Loistavaa. Mistä tuo on?
Typerästä mainoksesta, johon en päässyt.
–Et päässyt? –En.
Olen yllättynyt. Tuo oli hyvä.
–Kiitti, kulta. –Olisit ollut upea
typerän tuotteen edustaja.
Olet hauska, tiesitkö?
–Kiitos. –Onko vaginani likainen?
Sitäkö koetat sanoa?
Kyllä. Se on likainen V.
–Niinkö? –V: si on likainen.
Olenko sanonut, kuinka likainen peniksesi on?
Senkin kulli.
Kiitos. Ei, kulta. V: si on posliinia, virheetön.
–Sitähän minäkin. –Ole hyvä vain.
Kansallispuisto – PÄÄSY JOELLE BLUFF CREEK
–Käy! –Aiotko sanoa noin?
Älä tee niin. Se sotkee.
Ei tuossa ole järkeä, mutta...
Hei. Olen Jim Kessel. Olen Trinityn kansallispuistossa valtatien 96 varrella.
Se tunnetaan Isojalan sivutienä.
Kanssani on tyttöystäväni Kelly Monteleone.
Aiomme seurata kuuluisaa vuoden 1967 Patterson–Gimlinin kuva–aineistoa
ja etsiä Isojalkaa.
Mikä tuo ilme on?
Tämä on sinun juttusi.
Älä puhu minusta.
Et tahdo elokuvaan, vaikka olet nyt yksi Stanley Kubrick.
–Hienoa. –Selvä.
Hei. Olen Jim Kessel. Olen Trinityn kansallispuistossa valtatien 96 varrella.
Se tunnetaan Isojalan sivutienä.
Olen Bluff Creekin edustalla,
josta aion seurata kuuluisaa vuoden 1966
Patterson–Gimlinin kuva–aineistoa ja etsiä Isojalkaa.
Se on siinä.
–Oletko vähän hermona? –Olen.
Sen huomaa.
Ota nämä pois.
–Selvä. –Rentoudu hieman.
–Ole oma itsesi. –Selvä.
Puhu vain. Käytä tätä kaunista paikkaa hyväksesi.
Selvä.
No niin.
Terve, olen Jim Kessel.
Olen Trinityn kansallispuistossa valtatien 96 varrella. Se tunnetaan
Isojalan sivutienä.
Olen Bluff Creekin edustalla, josta aion seurata
kuuluisaa vuoden 1967 Patterson–Gimlinin kuva–aineistoa ja etsiä Isojalkaa.
Liittykää toki seuraani.
–Pum! –Hienoa.
–Toimiko? –Se oli hyvä.
–Se tuntui hyvältä. –Se oli hyvä.
–Kiitos, kulta. –Ei hullumpaa.
–Näitkö haulikon jäljet? –Mitä?
Tässä. Ja luodinreikä.
Hienoa. Sepä tuntuu hyvältä.
Kaikki sujuu hyvin.
Et tahdo näyttää typerältä.
Pelkään monia asioita, mutta uskallan myöntää,
–etten usko Isojalkaan. –Tiedän.
Mutta miten voit todistaa, ettei sellaista ole olemassa?
Lupasin tulla tänne mukaan
auttamaan filmissäsi. On syntymäpäiväsi,
ja tästä tulee hauskaa,
mutta en aio väittää uskovani Isojalkaan.
Ei tarvitsekaan.
Tahdon vain, että sanot:
"Ehkä sellainen on olemassa, Jim. En ole varma, mutta ehkä olet oikeassa.
"Ehkä tuolla jossain on jotain."
Tahdotko tietää, miksi olen varma, ettei sellaista ole?
Miksei koskaan ole löytynyt Isojalan ruumista?
Kaikkina näinä vuosina. Se on minusta hieman outoa.
Milloin viimeksi löysit mitään kuollutta metsästä?
Tiedätkö, miten paljon
–tutkimatonta metsää... –Useinkin.
Useinkin, selvä.
–Näetkö metsissä luita? –Näen!
Ehkä ne hautaavat ruumiinsa, en tiedä.
Metsä on täällä niin sankkaa, ettei eteensä näe.
Isojalan ruumiita voisi olla sata
kilometrin säteellä, eikä kukaan tietäisi.
Tai sata kuollutta menninkäistä.
Mutta arvaa mitä? Niitäkään ei ole löytynyt.
Nyt puhutaan vähän eri asioista.
Etkö ole utelias
tietämään, miksi tuhansien vuosien ajan
ihmiset ympäri maailmaa
ovat kertoneet nähneensä apinamaisen olennon kävelevän metsissä?
–Enpä juuri. –Miksi sitten olet täällä?
Koska tykkään olla kanssasi.
Mitä?
–Nyt suutuit. –En suuttunut.
Voimme uskoa eri asioihin, vaikka olemme yhdessä.
–Se ei haittaa. –Kunhan et pidä minua mielipuolena.
Olet kyllä mielipuoli. Muuten en olisi kanssasi.
Mutta en usko Isojalkaan.
Tervetuloa Willow Creekiin Hupia joella vuoristoauringon alla!
–Käy! –Kulta.
Anteeksi. Olen liian tottunut sanomaan sen.
Hei! Olen Willow Creekissä, Isojalan etsijöiden mekassa.
Kyllä vain.
Oliko se siinä?
–Se oli siinä. –Selvä.
Katsohan.
ISOJALKA–PURILAISEN KOTI
Isojalka–purilaisen koti.
Ja ampumatarvikkeita.
Enpä ole ennen syönyt paikassa, josta saa molempia.
–Aivan. –Aivan.
He osoittavat aseella, ellet tilaa Isojalka–purilaista.
Voi luoja, Jim.
ISOJALKA
Täällä on mielenkiintoista taidetta. Näköjään Isojalka...
–Niinpä. –...pitää donitseista ja kahvista.
–Paahtaako se donitseja? –Tai rinkeleitä.
Täällä on toinenkin.
–Ihan kuin me. –Niin.
Tuon sinulle kukkia.
Sinä lämmität donitseja ja kahvia.
Teen aamiaista.
Ja sinä tanssahtelet tuomaan minulle kukkia.
Mahtava.
KADONNUT MARY ANNE DUENDE
Tyttö näyttää iloiselta kadonneeksi.
Mitä?
Pitäisi ottaa kuva sinusta niin,
että vaikutat siinä kadonneelta.
Jos joskus katoat, voin liittää ilmoitukseen realistisen kuvan.
–Selvä. –Sotkemme sinut.
Näytä kadonneen ilmeesi.
Tuo ei taida...
–Eikö? –Ei.
Entä tämä?
Aika hyvä.
–Onko? –On.
–He vaikuttavat aina hymyilevän. –Niinpä.
Ehkä olisit onnellinen kadonneena.
Miksi olisin onnellinen kadonneena?
En tiedä.
Näkyykö?
Vilkaistaan Isojalka–purilaista.
–Katsohan. –Voi luoja.
Siinä on jopa varpaat.
Katsokaa.
Onkohan tämä aitoa Isojalan lihaa?
Ei, kulta. Tämä on vain Isojalka–purilainen.
Se voi olla Isojalan lihaa.
Arvaa, mikä olisi hauskaa.
Jos sen...
Niin? Kerro toki ajatuksesi.
On hyvä, että jalat ovat sen huomattavin ominaisuus.
Muuten söisimme nyt ehkä jättikikkeleitä.
Niitä on toisessa ravintolassa. Vien sinut joskus sinne.
–Onko hyvää? –Tämä on tosi hyvää.
Aikamoinen.
–Katsohan tuota. Mikä tuo on? –Niinpä.
Mitä?
–Se on Isojalka–seinämaalaus. –Onko tuo Van Goghia
–vai mitä? –Niinpä.
Se työntää kottikärryjä.
Ja kuokkii kasvimaata.
–Se vaikuttaa hyvin masentuneelta. –Niinpä.
"Isojalka surullinen.
"Isojalka ei tahdo ahertaa puutarhassa."
Miksi se pakotetaan työhön?
En tiedä. Mitä tämä on?
Se on pantu hanttihommiin.
"Isojalka auttaa talon pidossa marjoja vastaan."
Minäkin välttäisin ihmistä, jos pitäisi tehdä tuollaista.
Älä hitossa.
Ehkä se ei tahdo töihin,
–eikä sitä siksi löydetä. –Niin.
"Isojalka väsynyt ahertamaan."
Häivytään täältä.
Tämä on mahtavaa.
–Tämä siis on itse kaupunki. –Niin on.
–Isojalka. –Se on kaikkialla.
–Siinähän se on. Terve, kaveri. –Pullukka.
Tämä pitää kuvata. Bigfoot Avenue.
–Se varmaan asuu täällä. –Niinpä.
Tuollako asumme?
Kyllä vain.
Isojalka–motelli.
Hienoa.
Tämä paikka on taivas.
Tässä on suuri O'Mah–patsas.
Jim McClarin veisti sen yhdestä suuresta punapuusta
samoihin aikoihin, kun Patterson kuvasi aineistonsa.
Tykkään sen otsatukasta.
–Tykkäätkö? –Se on melkoinen.
McClarin olisi halunnut veistää sen
uudelleen kuultuaan Albert Ostmanin kuvauksen.
Saat minut kiimaiseksi.
Mene seisomaan sen viereen.
–Miksi? –Jotta mittakaava käy ilmi.
–Mene vain. –Yleisö ei tiedä kokoani.
Ehkä olen valtava.
Katsokaahan tuota.
Mene lähemmäs.
Mukavan näköinen heppu.
Aika söötti.
Älä tee noin, kulta. Älä tee noin.
–Oikeasti. –Voinko auttaa?
–Hän on yksinäinen. –Voinko auttaa?
Voimmeko haastatella teitä?
Sanoinhan, etten vielä oikein osaa. No niin.
Hei. Joko kuvaat?
Hei. Tässä on Nita Rowley.
Hän on työskennellyt turistikeskuksessa
viimeiset 20 vuotta. Miten voit?
–Hyvin vain, kiitos. –Hyvä. Minulla on kysyttävää.
Tiedätkö ketään, joka olisi nähnyt
Patterson–Gimlin–filmin näyn?
En tiedä.
Onko Isojalasta eli sasquatchista tehty täällä havaintoja viime aikoina?
Ei tietääkseni.
Uskotko siihen itse?
En lainkaan.
Etkö? Selvä.
Onko täällä turvallista leiriytyä?
Kunhan pitää varansa
karhujen, puumien ja kalkkarokäärmeiden varalta.
Se on turvallista, kunhan ei käy huono tuuri.
Oletko kuullut puumien tai karhujen
hyökkäyksistä täällä?
Olen. En ole kuullut karhun hyökkäävän,
mutta ne tonkivat roskia ja vievät ruoat.
Puumat voivat hyökätä.
Mitä tekisit, jos näkisit Isojalan?
Tuskin näen sellaista.
En yllättyisi,
koska en usko siihen.
Kuvaan.
Nyt kävi tuuri.
Tässä on Bigfoot Booksin omistaja Steve Streufert.
Mitä kuuluu?
Tavallista Willow Creekin arkea. Isojalkoja päivästä toiseen.
Hienoa. Kuulin, että kävit juuri siellä.
–Ei. Olimme Bluff Creekissä. –Aivan.
Bluff Creekin pohja on täältä noin 47 kilometriä pohjoiseen.
Pattersonin filmi kuvattiin siellä.
–Aivan niin. –Ja ne jalanjäljet,
–joita olet ehkä nähnyt... –Niin.
Nämä saatiin Bluff Creekistä vuonna 1958.
Aivan.
Nämä ovat siis Jerry Crew'n valoksia.
Se on samoista jäljistä,
joista Jerry Crew'n kuuluisa jälki saatiin.
Uskomatonta.
Ja näistä luonnollisesti syntyi nimitys
– "Isojalka". –Niin.
Tietyöläiset ja metsurit
–kokivat siellä outoja. –Aivan.
Uutta tietä tehtiin keskelle metsää.
Jalanjälkiä alkoi löytyä tomuisen, tasoitetun tien päältä.
He sanoivat sitä Isojalaksi.
Ilmeisesti jotkut myös näkivät siellä itse otuksen.
Suuret jalat yhdistettiin siihen.
–En tiennytkään. –Se viskoi suuria 200 litran
polttoainetynnyrejä ja vaijerikeloja
alas jokeen.
Se vandalisoi leiriä muutenkin.
Niin nimitys siis syntyi vuonna 1958.
Aivan.
Tätä mallia Roger Patterson käytti.
Hän vuokrasi tämän ja tuli tänne. Se on hyvin painava.
–Aivan. –Tällä hän kuvasi
juostessaan samalla epätasaisessa maastossa.
Näitä käytettiin myös kotivideoiden ja amatöörifilmien kuten pornon tekoon.
Mahtavaa. Onpa painava.
Kerro jotain Patterson–Gimlin–filmin paikasta
ja siitä, miten sinne pääsee.
Voitte mennä erästä tietä pitkin, jonka voin näyttää kartasta.
Se lienee helpoin reitti.
–Hienoa. –Silloin saapuu pohjalle.
Siellä on myös vanha leiripaikka.
Sieltä lähdetään oikealle.
Sitten patikoidaan umpimetsän läpi.
Tyttöystävälleni se käy.
Sinne ei eksy.
Joki on vasemmalla puolella ja mäki oikealla.
Jatkakaa suoraan niiden välissä, kunnes saavutte rotkon luokse.
Siellä näkyy kiviä ja metsätyön jälkiä.
Kuvausalue alkaa sieltä.
Teidän pitää mennä alas joelle.
Älkää nyrjäyttäkö nilkkojanne.
Onko reitti jokseenkin vaarallinen?
Puhutaan Bluff Creekin kirouksesta.
–Mikä se on? –Se liittyy Isojalan kiroukseen.
Mutta Isojalan kirous tarkoittaa yleensä sellaista,
että kokee avioeron, ystävät pitävät mielipuolena,
menettää varansa ja viettää aikansa etsien jotain,
mitä ei koskaan löydä.
Se on tyypillistä vanhoille tutkijoille.
Se on toki eräänlainen vitsi.
Tosiasia on, että siellä on keskellä ei–mitään.
Sinne ei kannata mennä valmistautumattomana.
–Aivan. –Siellä ei ole ruokaa eikä vettä,
ellei sitten juo vettä luonnosta ja metsästä villieläimiä.
Siellä on marjoja, mutta kasvillisuus pitää tuntea.
Kannattaa siis valmistautua ja hankkia selviytymistarpeet.
–Ymmärrättehän? –Toki.
Monet eivät ole siihen valmiita
vaan odottavat leiripaikkaa, jossa on ulkohuussi.
Siellä ei olla...
–Se on luonnontilassa. –Ei tarkalleen ottaen,
mutta melkein. Siellä on nähty paljon karhuja.
Varokaa niitä.
Nyt tapaamme Tom Yamaronen.
Hän on Isojalka–yhteisön Bob Dylan.
Asuuko hän Mordorissa?
–Älä vitsaile hänen seurassaan. –Saako häntä katsoa silmiin?
Selvä, ei vitsejä.
–No niin. –Kuvaan.
Tämä on kuin joulu keskellä kesää. Tässä on Tom Yamarone.
Tiedän, että tunnet Bob Gimlinin.
Tunnen kyllä.
Kerro meille jotain Patterson–Gimlin–filmin paikasta.
Se on hyvin syrjäinen paikka.
Siihen paikkaan ihastuu.
Se on syvä kanjoni, jossa on juokseva joki.
Metsä on sankkaa, ja siellä on varsin erillään muusta maailmasta.
He olivat aidosti keskellä korpea.
Miltähän heistä silloin tuntui?
He olivat etsineet jo jonkin aikaa,
kun törmäsivät olentoon joenuomassa.
Minäpä kerron. He olivat jo hieman uupuneet
etsimään tuloksetta.
He kiersivät puukasan ympäri
ja näkivät valtavan, karvaisen olennon.
Se alkoi kävellä poispäin. He tiesivät heti
voittavansa palkinnon,
jos se kuvattaisiin. Patterson kaivoi kameran.
Gimlin katsoi vierestä. He uskoivat saaneensa materiaalinsa.
He olivat todella innoissaan.
Tilanne olisi voinut parantua vain, jos siitä olisi tehty laulu.
Olen sattunut tekemään sellaisen.
Hyvät naiset ja herrat. Tom Yamaronen kappale Roger and Bob.
...Rode Out That Day. Aivan.
Soitan sen mielelläni.
Roger ja Bob ratsastivat sinä päivänä
Kunnes tukkisuma tuli heidän tielleen
Heillä oli onnea Bluff Creekissä sinä päivänä
Heillä oli onnea, kun se käveli pois
Roger ja Bob ratsastivat sinä päivänä
Roger ja Bob viipyivät viikon ajan
Kulkien ympäri Bluff Creekin metsiä
He tekivät karttoja...
Anteeksi, mokasin.
Ei haittaa.
–Ei se mitään. –Ei haittaa.
Kuvasivat.
He kuvasivat siellä Isojalkaa
Se käveli kahdella jalalla ja oli karvan peittämä
Rogerilla ja Bobilla oli melkoinen viikko
Al sai puhelun
Roger ja Bob pistäytyivät hänen luonaan
He kertoivat onnenpotkustaan
Roger sanoi: "Kuvasin sen roikaleen!"
Al sai puhelun
TILAA
–Aloitetaan. –Selvä.
Tässä on Shaun Whiteguy Sr.
Hän asuu hopa–reservaatissa.
Sinulla on ilmeisesti sasquatch–tarina,
jonka tahdot jakaa.
Minulla on lyhyt tarina.
Olimme telttailemassa isäni kanssa. Se oli... Poikki.
–Se on hupa. –Hupa, aivan. Kiitos.
Tässä on Shaun Whiteguy Sr.
Hän asuu hupa–reservaatissa.
Ymmärtääkseni sinulla on sasquatch–tarina.
Kyllä. Noin kahdeksanvuotiaana
halusin telttailemaan isäni kanssa.
Hän suostui.
Menimme kohti Ferndalea Garbervillen alueella.
En ollut aivan varma paikasta.
Seurasimme Tiny–setääni,
kun yhtäkkiä suuri, musta hahmo ilmestyi autojen väliin.
Isäni käänsi rattia, ja lensimme tien laitaan.
Kun nousimme, näimme sasquatchin kävelevän edessämme.
Se käveli kohti aukeaa. Se oli suuri avoin alue.
Takana näkyi metsää, ja näimme sen
kävelevän edessämme. Se oli pitkä.
–Ja pitkäkarvainen. –Pelkäsitkö?
Pelkäsin kyllä.
Olin aina kuullut huhuja,
ja havainnoista oli puhuttu.
Silloin näin sen. Se oli suuri ja karvainen
ja piti outoa korskahtelevaa ääntä.
En ollut ennen kuullut sellaista.
Se kääntyi ympäri, ja näin sen ruskeat silmät.
Silmien ympärillä oli paljasta ihoa.
Silmien ympärillä ei ollut karvaa. Se katsoi meitä.
Se piti outoa ääntään. Katsoin pois ja suljin silmäni.
Toivoin, ettei se palaisi suuntaamme.
En vain usko Isojalkaan.
Tiedätkö, montako uutta lajia löytyy vuosittain?
20 000, joka vuosi.
Selvä. Mitä se mahtaa sisältää?
Luuletko, että se sisältää vain eläimet?
Siinä on mukana kasvit, planktonit, mikroskooppiset eliöt...
Mutta myös nisäkkäitä löytyy.
Apinoitakin. Viime vuonna löytyi pystynenäinen apina.
Lajista ei tiedetty aiemmin mitään.
–Mutta... –Sitä ei ollut tavattu
edes kuolleena, mutta sellainen löytyi.
Pikkuinen apina valtavassa sademetsässä
on eri asia kuin 400–kiloinen, kahdella jalalla kulkeva olento
sankkaan asutulla alueella.
Se ei ole sama asia.
–Olet siis metsänvartija. –Jo 17 vuoden ajan.
–Voimmeko mainita sen? –Minusta sitä ei tarvitse mainita.
Hyvä on. Tässä on Troy Andrews, ja hän tahtoo kertoa meille
uskomattomasta kohtaamisesta. Milloin se tapahtui?
Pari vuotta sitten. Olin metsällä Orleansissa.
–Bluff Creek on siellä. –Lähellä.
Anteeksi, jatka toki.
Olin siis metsällä koirani Bellan kanssa.
Se oli kaunis kultainennoutaja.
Se juoksi metsässä tiehensä, ja käskin sen pysähtyä.
Se jatkoi vain, mikä oli outoa,
koska se oli hyvin tottelevainen. Seurasin sitä metsään.
Kutsuin ja kutsuin, mutta siitä ei kuulunut mitään.
Jatkoin kutsumista ja aloin käydä levottomaksi.
Aurinko oli laskemassa, ja alkoi tulla pimeä.
Jatkoin kutsumista, kun yhtäkkiä kuulin
murinaa ja vinkumista.
Äkkiä se päästi karmean valituksen.
Se oli suoraa huutoa.
Kun pääsin perille,
oli jo myöhäistä. Se oli kuollut.
Rakastin sitä koiraa. Se oli kipeä paikka.
Joku tai jokin...
...oli repinyt Bellan kahtia.
Isojalka?
En sanoisi niin.
Näissä metsissä asuu paljon ihmisiä,
jotka eivät tahdo muiden tulevan reviirilleen.
–Tiedäthän. –Kuten?
Viljelijöitä, jokivarren asukkaita, paikallisia.
En tiedä. Eläimiä ja ihmisiä katoaa tuon tuosta.
Mutta aiemmin mainitsit minulle,
että aavistit sen olleen jotain muuta. Isojalka.
Kuka tai mikä ikinä se olikaan, en pysty sanomaan.
Kaipaan vain koiraani.
Kiitos, Troy.
–Sekö riitti? –Se oli siinä.
–Se oli kauhea tarina. –Tiedän.
–Minkä luulet tappaneen koiran? –En tiedä. Se saattoi olla mikä vain.
Hän valehteli. Hän tietää, mikä koiran tappoi.
Oletko tosissasi?
Et usko häntä, mutta uskot kaikkia kahjoja,
jotka sanovat sasquatchin olevan totta.
Meidän pitää ehkä miettiä uudelleen, onko järkevää mennä metsään.
En mieti mitään uudelleen.
Voin mennä yksin. Jää sinä kaupunkiin, jos haluat.
Voimmeko edes puhua tästä normaalisti?
Pitääkö asia heti päättää
täysin mustavalkoisesti?
En anna yhden miehen pilata matkaamme.
Täällä on paljon kunnon väkeä.
Mahtavaa.
20. lokakuuta 1967
Roger Patterson ja Bob Gimlin
Kuvasivat 952 ruutua totuutta
Muita todisteita en tarvitse
–Kuvaatko tämän? –Kuvaan.
Joku tahtoo, että lehdemme.
Lehtekää
Paras siis lehteä.
Mennään!
Heippa, Isojalka–motelli.
Olenko hyvin?
–Olet. –Terve!
Kanssani on itse Isojalka.
Tänään patikoimme Bluff Creekiin
etsimään sinua. Mitä tuumaat siitä?
Se ei ole mikään vitsi.
Selvä.
–Ei kannata mennä sinne. –Kiitos. Hyvää päivänjatkoa.
Anteeksi.
Otetaan uusiksi.
–Selvä. –Olen täällä Isojalan kanssa.
Tänään tulemme etsimään sinua. Onko se ihan okei?
"Ei siinä mitään." Hyvä, mennään etsimään se.
No niin.
Täällä on todella kaunista.
Niinpä. Muuttaisin tänne mielelläni vaikka huomenna.
Enpä tiedä siitä. Tuskin voisin asua täällä.
–Miksi et? –Mitä tekisin työkseni?
–En tiedä. –Auttaisin maatilalla?
Niinpä.
Ehkä voisit mennä johonkin paikalliseen teatteriin.
Olen tainnut saada tarpeekseni paikallisteattereista.
Shakespearen koko tuotanto, esittäjänä Kelly Monteleone.
Trinityn kansallispuiston taidekeskuksessa.
Se oli mahtavaa aikaa, mutta tahdon kokea jotain muuta.
Tahdon TV: hen ja elokuviin, joita tehdään lähinnä Los Angelesissa.
Sinne pitää varmaan lopulta muuttaa.
–LA: hanko? –Niin.
–Oletko tosissasi? –Olen.
Selvä.
En voisi koskaan muuttaa LA: han. En helvetissä.
Vaikka muuttaisin LA: han,
olisin yhä sama henkilö. Sinäkin olisit.
Toki olisit. En puhunutkaan sinusta
vaan kaikista kaikista muista siinä kaupungissa.
Kummajaisia koko sakki.
Käydessäni siellä viimeksi sain sushiini hedelmiä.
–Kuka tekee sellaista? –Kutsutaanko sitä "frushiksi"?
Sitä nimeä minä alan käyttämään. Frushi. Hyvä nimi.
Se kertoo kaiken, mitä LA: sta tarvitsee tietää.
Taasko menninkäiset? Minä kuvaan.
Trinityn kansallispuisto.
Yli 8 000 neliökilometriä tutkimatonta korpea.
Täällä voisi olla vaikka Isojalka–lauma.
–Tai menninkäislauma. –Ensinnäkään ne eivät ole totta.
Isojalka...
Roger ja Bob ratsastivat sinä päivänä
Anteeksi, rakastan sitä laulua.
Äänesi sopii siihen.
Kiitos.
Kännykässäni ei ole kenttää. Kaikki kauhuelokuvat alkavat näin.
–Alkaako jo jännittää? –Alkaa.
Alamme olla lähellä.
Toivottavasti, koska tämä oli pitkä ajo kapeaa tietä pitkin.
Näytän näköjään vilkkua.
–Siitä tuskin tarvitsee huolehtia. –Niinpä.
–Tuolla on joku. –Kuka hän on?
Paras pysähtyä.
Terve.
Menemmekö oikeaan suuntaan, jos tahdomme PGF: n kuvauspaikkaan?
Se huuhtoutui ajat sitten.
Tuolla ei ole enää mitään.
Aivan. Olen kuullut siitä, mutta tahdomme nähdä sen silti.
Kuulkaahan. Kääntäkää autonne
ja palatkaa samaa tietä takaisin.
Aina kaupunkiin asti.
Meidät ohjattiin tulemaan tänne, ja ajoimme koko päivän.
–Sulkisitko kameran? –Anteeksi.
Jatkamme vain matkaa. Kiitos.
Yritin olla kohtelias, mutta nyt käsken kääntymään.
Palatkaa samaa reittiä ja jatkakaa kaupunkiin asti.
Siellä voitte
ostaa paitoja ja piirakkaa
painukaa–helvettiin–kahvilasta.
–Selvä. –Tuliko selväksi?
–Tajusimme kyllä. –Painukaa helvettiin.
–Sammuta se. –Hyvä on, anteeksi. Mennään, Jim.
–Hyvää päivänjatkoa. –Selvä on.
Pitäisi ajaa tuon kusipään yli.
Lähdetään pois vain.
Hän ei ole innostunut tulostamme.
Heittikö hän juuri kivellä?
Mitä? Heittikö?
Mitä aiomme nyt?
En tullut tänne asti tottelemaan tuota kusipäätä.
Onneksi tiedän toisen reitin.
Se ei ehkä ole hyvä idea.
Koeta jaksaa mukana.
Pystytkö siihen?
–Kyllä kai. –Hyvä.
Toiminko kertojana?
Toimi vain.
Terve, täällä Kelly. Ajelen poikaystäväni kanssa.
En tiedä, missä olemme juuri nyt.
Olemme... Trinityn kansallispuistossa.
Munia myöten Trinityn kansallispuistossa.
Kyllä vain.
Teimme sen, kulta. Tämä on oikea reitti.
–Minne? –Minne luulet?
Patterson–Gimlinin kuvauspaikalle. Tämä on se. Aito oikea.
Paskat siitä juntista.
Sanoinhan tietäväni toisen reitin.
–Niin sanoit. –Mitäpä tuumit?
Minusta tämä tie on pelottava.
Vaikka ajamme päiväsaikaan.
Totta.
Millä Patterson ja Gimlin tulivat? Hevosillako?
Niin. Mutta PGF–paikalle kuljetaan nykyään näin.
Onpa töyssyistä.
Auton päätepysäkki. Loppumatka patikoidaan.
Täällä ollaan. Me pääsemme sinne.
Niinpä. Poistutaanko autosta?
Pitäisin siitä. Tehdään se.
Täällä ollaan!
Täällä ollaan. Jätämme auton.
Ja tämä on oikea tie.
Tämä tie johtaa Bluff Creekiin.
Patterson–Gimlinin kuuluisan filmin kuvauspaikalle.
Mitä tuumit?
–En... –Jestas!
En kuvitellut tällaista.
Tämä on mahtavaa.
Olen unelmoinut tästä kahdeksanvuotiaasta asti.
–Kiitos. –Täällä on kiva olla.
–Mennään. –Onko matkan varrella Starbucksia?
Kuinka kauan sinne kestää kävellä?
–Ilma on puhdasta. –Jälleen terävä havainto.
–Ole hiljaa. –Kulta.
Katso tuota sammalta.
Siistiä.
Kakkaa!
Onpa sitä paljon! Ne voivat olla Isojalan jätöksiä.
Tai karhunpaskaa.
–Tai paavin. –Aivan.
Pistelee.
Ota kamera.
–Kuvaa minua kävelemässä. –Mikä ettei. Mielelläni.
–Oletko kunnossa? –Olen.
–Ole varovainen. –Suoraan nenään.
Voihan paska.
–Kuvaatko koko ajan? –Kuvaan.
Hyvä.
"Kuvaatko koko ajan?"
Varo askeliasi.
Yritän yhtä aikaa kuvata ja kävellä vaikeassa maastossa.
Koeta kestää.
Ei edes polkua.
Mitä vittua? Mistä tiedämme oikean suunnan?
Jatketaan vain. Olemme pian perillä.
Tämä on naurettavaa.
Arvioni mukaan olemme noin tunnin
tai puolentoista päässä PGF–paikasta.
–Sammuta kamera. –Mitä?
Sammuta...
Päätimme leiriytyä tänne.
Katsohan tätä.
Jim?
–Odota, kuvaan tämän. –Sinun pitää...
Uskomatonta, että olemme samassa metsässä,
jossa Roger Patterson ja Bob Gimlin olivat
45 vuotta sitten nähdessään olentonsa.
–Mitä tuumit? –Oikein kaunista.
Kulta? Tule tänne!
Mitä?
Tule, niin näytän jotain.
–Minulla on sinulle yllätys. –Niinkö?
–Niin. –Tuo se sitten tänne.
Ehei. Seuraa minua.
Voi luoja.
Mitä minä sanoin?
Tämä on mieletön.
Hieno löytö.
–Aion uida. –Niinkö?
–Niin. –Voi luoja.
Olet seksikäs.
Voi luoja!
–Onpa kylmää. –Niinkö? Olen ylpeä sinusta.
Miten kylmää se on?
Pitäisikö minunkin tulla?
Ei.
Hienoa, miten et epäröinyt veteen menoa,
–vaikka minä en tullut. –Mitä sukkani tekee puussa?
Mikä sukka?
Outoa.
–Voi luoja. –Mitä helvettiä?
Tahdon kotiin.
Ei huolta. Se on varmaan vain karhu.
"Vain karhu"? Tuopa rauhoitti.
Auta minua korjaamaan teltta.
Ne pelkäävät meitä enemmän kuin me niitä.
Enpä tiedä. Pelkään karhuja aika tavalla.
Kuvaa sinä vain siinä. Niin on paljon parempi.
Tarkoitatko, ettet tahdo minun kuvaavan?
Tarkoitan.
Mikä on?
–Mikä on? –En tiedä, mutta se kuulosti isolta.
–Mitä? –Se tuli suoraan takaani
ja liikkui tuonne päin.
Oletko tosissasi?
–Näetkö sen? –En näe mitään.
Kuulin sen taas.
–Näitkö tuon? –Näin.
–Säikyin pahan kerran. –Samoin.
Taisimme löytää tunkeilijamme.
Voi luoja. Sillä oli kyllä isot jalat.
–No niin. –Takaisin telttaan.
–Mitä? –Ei mitään.
Tästä ei tule sellainen ilta, ettäs tiedät.
Raahasit minut tänne asti.
Tiedäthän, että rakastan sinua?
–Tiedän. –Enkä ole koskaan tuntenut...
Minäkin sinua.
En ole koskaan tuntenut näin ketään muuta kohtaan.
Ja tuota... Kelly.
Tuletko vaimokseni?
En tiedä, mitä sanoa.
Voit aloittaa sanomalla "tulen".
Välitän sinusta oikeasti.
Mutta...
Tämä tuli ehkä liian varhain.
Jospa muuttaisimme yhteen?
Olen miettinyt sitä paljon ja tahdon kyllä olla kanssasi.
Muuttaisimmeko Los Angelesiin?
Jos suostuisit.
Suostuisin.
–Suostuisitko? –Kyllä.
–Tuo saa riittää minulle. –Niinkö?
Toistaiseksi.
–Aiotko sammuttaa tuon? –En tiedä.
Se voisi auttaa uraasi.
Niinkö? Tahdotko urastani sellaisen?
–Voisin kai sammuttaa sen. –Tee se.
Piip.
–Olen nyt valmis. –Hyvä yritys. Sammuta se.
–Mikä on? –Kuulitko tuon?
Minkä?
–Et voi sytyttää valoa. –Kuulin kalistelua.
–Mitä kalistelua? –Kalistelua.
En kuule mitään. Minä yritän nukkua.
Sinunkin sietäisi.
Käy makuulle.
Ei se ole mitään.
Tulen kyllä.
Se on varmaan vain jokin eläin.
Jatka unia.
Tule, kulta.
Tulen kyllä.
–Kuulitko tuon? –Kuulin.
Mitä sinä tuolla teet?
Koetan katsoa, näkyykö mitään.
Sammuta se.
Minun on kylmä.
Tuo oli kalistelua.
En tiedä, mitä se tarkoittaa.
Sasquatchien tiedetään kalistelevan puunpaloilla.
Ne kommunikoivat niin.
Ehkä puita vain kaatuu tai jotain.
–Kiusaatko sinä? –Oletko tosissasi?
–Se voi olla karhu. –Karhuko...
Jotkin eläimet...
...tarttuisi puunpalaan ja kalistelisi sillä?
Karhut voivat murtautua autoihinkin.
–Jätitkö ruokaa ulos? –En.
Ei se ole mitään. Lopeta tuo.
Yrität vain pelotella minua.
–Pitäisiköhän katsoa? –Ehkä...
Mitä?
Muistatko sen aiemman tyypin?
Hän kielsi menemästä.
Hän varmaan vain pilailee kustannuksellamme.
Se on mahdollista.
Täällä asuu sekopäistä väkeä.
Pilailisin mielelläni hänen kustannuksellaan.
Tuo kuulosti...
Miltä?
Äännähdykseltä.
Äännähdykseltä?
–Niin. –Minkä?
–Sasquatchin. –Ihmisen?
Ihminen voi äännellä noin.
Sammutetaanko valo?
Olisiko se hyvä idea?
Jospa se lähtisi pois.
En tahdo sen lähtevän. Tämä on hyvä juttu.
Minä tahdon. En tahdo, että jokin pelleilee kustannuksellamme.
Tiesin, että tämä olisi...
Paikalliset luultavasti pilailevat kustannuksellamme.
Enpä tiedä.
Niin minä uskon.
–On helvetin kylmä. –Niin on.
Ota minut syliisi, niin lämpiän.
Kuulitko jotain?
Onko puhelimessasi kenttää?
Ei.
Tuo tuli lähempää.
Se kuulosti olevan eri paikassa.
Ehkä niitä on useampi.
Mitä? Älä viitsi.
Voivatko sudet äännellä noin?
Pilailetko?
Yritän keksiä, mikä se on.
Pitääkö minun sanoa se ääneen?
Olemme valtavassa metsässä.
Täällä on vaikka mitä otuksia.
Etkö vieläkään usko?
Minua pelottaa.
Olisinpa omassa sängyssäni.
Kerjäsimme vaikeuksia tulemalla tänne.
Ihmiset hermostuvat. Olemme heidän reviirillään.
Mikä olikaan, se varmaan lähti jo pois.
Mikä se onkaan...
Ehkä se vain varoitti meitä ja halusi meidät pois.
Se taisi lähteä.
Mitä?
Se lähti, kulta.
Tuo ei ollut ihminen.
Mitä se tarkoittaa? Mikä tuo ääni oli?
Ehkä valo pitäisi sammuttaa.
Mitä tuo on?
Kuulostaa, kuin joku itkisi.
Onko se nainen?
En tiedä, mikä se on.
Tämä ei ole enää hauskaa.
Ei niin.
Entä jos joku tarvitsee apua?
Kuulosti tuskissaan olevalta naiselta.
En aio mennä ulos.
En minäkään.
Pelkään, että valomme herättää huomiota.
Sammutanko sen?
Sammutetaan se hetkeksi.
Annan kameran kuvata.
Hyvä on, mutta sammuta valo. Ehkä valo houkuttaa sitä.
Tuo oli jotain.
–Sytytän valon. –Sytytä.
Se tuli tosi läheltä.
Mitä vittua tuo on?
Se on aivan ulkopuolella.
Mitä tuo oli?
En tiedä.
Se ei lähde pois.
Helvetin...
Vittu!
Ei!
Aurinko nousee pian. Me häivymme täältä.
Koimme yöllä jotain karseaa.
Monenlaisia äännähdyksiä.
Meitä kohti heiteltiin kiviä, ja kuulimme kalistelua.
Jokin töni telttamme seiniä.
Ja...
Lienee selvää, että häivymme täältä.
Emme mene kuvauspaikalle.
–Oletko valmis. –Olen.
–En pidä kameraa. –Pidä, oikeasti.
Ole kiltti. Katso tätä.
Näitkö tämän? Mitä helvettiä tämä on?
Jonkinlaista karvaa.
Hieno juttu. Mutta jatketaan matkaa.
Mitä touhuat?
Otan sen.
Eikö viimeöinen riittänyt? Mennään!
Voi luoja.
Helvetti.
–Aletaan mennä! –Hyvä on, hyvä on.
–Kuvaa tämä. –Kuvaan kyllä.
Hyvä.
Sait sen. Mennään nyt.
Ihan heti. Rauhoitu.
–Meidän pitää jatkaa matkaa. –Ihan heti.
–Vauhtia! –Mennään, mennään!
–Onko kaikki hyvin? –Minne menemme?
On. Mutta mihin suuntaan menemme?
Anna kamera minulle.
Tähänkö suuntaan?
Taisin juuri saada todisteita.
Kuvaatko todella itseäsi?
Mennään.
Mene edeltä.
Kuulemme hurjia asioita. Lisää äännähdyksiä.
Oletko tosissasi?
No niin.
Tiesin, ettei tämä kannattaisi.
Miksi pysähdyit?
Mitä?
–Tuo on se sama puu. –Mitä?
Ohitimme tuon puun kolme tuntia sitten.
–Emmekä. –Kyllä vain.
Tämä on sama vitun puu!
Löysit tästä ne karvat!
–Tämä on eri puu. –Ei ole. Katso kamerasta!
Se kuvattiin!
Ei tämä ole se.
Niinkö luulet? Katso kamerasta.
Kameran takia raahasit minut tänne.
Se on eri puu. Sinä vain ylireagoit.
Vai ylireagoin? Oletko tosissasi?
Meidän pitäisi jo olla auton luona.
Mitä? Helvetti!
Pimeä on tulossa. Mitä teemme?
–Mennään, Kel. –En seuraa sinua enää.
Voi luoja!
Oletko kunnossa? Mitä tuo oli?
Kulta?
Oletko kunnossa? Kelly?
Oletko kunnossa?
Tule, kulta. Pakko mennä.
Emme tiedä, missä olemme.
–Pitää silti mennä. –Tahdon kotiin.
Niin minäkin.
Meidän pitää mennä.
Minne menisimme? En tiedä, missä olemme.
Ei!
–Voi luoja. –Jatketaan matkaa.
Mennään.
Tule, Kel!
Voi luoja! Ei!
Kelly, tule tänne!
Voihan paska.
Mitä siellä on?
Tule!
Voi luoja! Ei.
Voi helvetti!
Minne se meni?
Voihan paska.
Helvetti, se palasi.
Minä mokasin.
Kuuletko tuon?
Mikä vittu se on?
Lähdetään.
Tule.
Vittu!
Älä!
Apua!